![](index/102.png)
Шарому Олександру Савичу, який колись розповів мені цю історію. З минулого Це давним-давно творилось В нашій рідній стороні. Як ще воля гарцювала На скаженому коні. Як поранений у битві Що на березі Дніпра, У старій-старій оселі Удовиченька жила. А у неї була донька, На татарів у похід, Та ще жив із удовою Її свекор – старий дід. Це було якраз на паску: Хто скоріше по ясир, Хто – корову, хто – коняку Кожен хлочини творив. Забігає у ту хату, Коло печі, як годиться, Щоб поспіти з крашанками І пасками посвятиться. А дочка якраз вдягалась, В нього вилізли наверх. Раптом він махніу рукою І як вистрілив: Гарем! Мати сплеснула руками, Зозла кинула горшком Прямо в очі тому турку Із гарячим кип'ятком. Закричав щосили зайда, Тільки пара парувала. Кволе тіло край порога Богу душу віддавало. Остовпіли мати й донька, Труп зарили, замели, І паски всею сім'єю На посвяту понесли. Жінка-воїн як назло Добрі люди там живуть. Те минулось, що було, І ніколи не вернуть. 3 січня 1980 року |
Коло моря Біжать-біжать бургуни-хвилі І б'ють з розгону в береги, Немов змагаються у силі Духи розгнівані й боги. Бо ніде діти їм ту силу Погасять свій порив і лють. І тут на березі піщанім Вони помирятьься й помруть. Та хвиля знову набігає Таке мізерне та мале. Так буде вічно, як і нині, Та вже не буде тут мене. Втрачають і життя. Тобі, о, пам'ять, посвящаю Щонайсвітліші почуття. Перед тобою преклоняюсь І осуждаю забуття. Без пам'яті сліпа людина, Свою Вітчизну не назве. Той рідну матір забуває, Навіть ціни не зна себе. Той, хто минулого не знає Про що ніколи ми не знаєм. Лиш тоді нам пахнуть квіти, Коли букет в руках тримаєм. Життя не вмре безслідно й марно, І пам'ять дай, прошу тебе, І освіти її промінням, Щоб упізнали ми тебе. що були в діючій армії, додому повернулося тільки три. Хлоп'ята На поклик Вітчизни святої, За серця велінням свого В похід лаштувалися вої, А їм вісімнадцять було. Вони ще кохати не вміли, Рушали на ратну дорогу, І плакали гірко їх мами, І навіть молилися богу. На фронті хлоп'ята мужали, Ровесники мої любі, Бо дуже ретельно старались Провести жорстокі бої. З тих пір утекло вже багато Та в пам'яті вічно живі - Стоять у граніті і сталі У кожному місті й селі. |
Пісня про Вереміївку Де веселки повисли над морем, І шумлять пшеницями поля Там село і високі тополі, Вереміївська рідна земля. Ще із синіх віків і донині І дзвінкі голоси дітвори. І ніхто не згадає про старість, Бо старіти немає коли. Всі до праці меткі і охочі, Вічний поклик матерів Не спится матері всю ніч Старій, немічній, одинокій, Неначе декілька сторіч Як загубила вона спокій. Його забрали із собою Як вітер стукне у вікно, Від несподіванки підскоче, Бо стукав так колись Петро. Та ще здається їй так само Відчинить двері крадькома. Аж тіло їй тоді морозить: – Це – ви, синочки? Ні – нема... Вертає в хату, погляд кине А то Ванько – сімнадцять літ. Стала схилятися на двері, Зів'яло все, як маків цвіт. І знову згадки оживають, Бо вміють в серці берегти Святу любов і добру шану, І все життя їх пронести. Рідній стороні Над Дніпро опустили тумани Білосніжну поділ-пелену. Через тебе, Славутичу, рано Полюбив я свою сторону. Я люблю і не хочу другої Через все своє скромне життя. І любити тоді лиш покину, Як зупиниться серце в грудях. І тепер, коли я вже сивію, Що я більше зробити не зміг. Хай синівська любов, що я маю, Буде кращим дарунком тобі. |